Bukkejagt 1995.

Juledag 1995 - sneen liger højt udenfor og det fryser så det knager. Jeg sidder i min hyggelige og lune stue og kommer til at kigge på mine opsatsen på væggen. Der er såmænd ikke så mange, men der kom dog én til i år.

Bukkejagten startede for mig som sædvanlig den 16. maj om morgenen, uden at jeg så et eneste stykke råvildt. Det lod jeg mig dog ikke gå på af, jeg fortsatte fortrøstningsfuldt med at gå jævnligt både morgen og aften. En aften midt i ugen var jeg så på reviret igen. Jeg plejede at sidde meget på anstand., men denne aften var jeg gået helt ud i den østlige ende og ned af bakken. Det skal lige med, at terrænet er uhyre couperet, så efter nedstigningen uden ats e noget, var der kun een retning at gå, nemlig op! Jeg fulgte en smal skovvej opad og det trak sved i stride strømme. Vejret var jo det meste af bukkenjagten varmt og fint. Myggebalsamet var efterhånden svedt af, så jeg gik med en kollossal sværm af myg omkring mig, og adskillige fik da også sulten stillet. Underligt, at man ikke kom til at lide af alvorlig blodmangel.

Da jeg var næsten oppe, gik jeg gennem et stykke, der var nyskovet om vinteren, og på skrænterne omkring mig var en masse nyopskudt buskads, bregner og andet ved at etablere sig. Det må da være et attraktivt sted for råvildt, gik jeg og tænkte, da der pludselig viste sig en rå oppe på kanten ca. 25 m. borte. Da jeg ikke ville forstyrre hende, "frøs" jeg lige midt på vejen, fuldt synlig for hende. Der var overhovedet ingen vind, så hun mærkede mig ikke. Hun så dog direkte på mig flere gange, men fortsatte med at gå og nipe til forskellige buske og grønt, mens hun havde travlt med at holde myg og andet småkravl på afstand, hvilket jeg jo ikke kunne gøre, idet jeg stod i en akavet stilling midt i et skridt med jagtstolen i den ene hånd og riflen i den anden.

Det var spændende at se, hvor længe situationen ville holde. Jeg var besluttet på, at jeg i hvert fald ikke ville bryde den. Der gik lang tid. Det føltes som timer og adskillige myg forlod mig store og blodfyldte, og der kom hele tiden nye til. Det var gode tider for de små blodsugere den aften i maj.

Pludselig løftede råen hovedet og kiggede bagud. Hun stod og stirrede intenst et stykke tid. For pokker da, nu kommer bukken, tænkte jeg , og jeg stod det mest tåbelige og synlige sted, jeg overhovedet kunne stå. Jeg ønskede bare, at råen ville liste af, inden bukken kom frem på bakken, så jeg kunne nå at skifte stilling, lægge jagtstolen fra mig og gøre riflen klar, men det gjorde hun ikke. Det var ganske rigtig en buk, der kom frem oppe på bakken. Da han var kommet helt ud på kanten listede råen endelig af, uden at min stilling og situation var ændret det mindste. Det var ved at blive lidt svært dette her, og den hånd, jeg havde riflen i, begyndte at blive træt og ryste lidt. Det var en ung buk fra året før, så den havde ikke den store jagtlige interesse, men hvor var det spændende. Jeg pustede efter et par myg, som var landet direkte på min næse, det hørte han og begyndte at nedstirre mig i lang tid på ca. 25 m. afstand. Derefter kom han nogle skridt nærmere mens han nippede et blad af en busk hist og her. Bukken kom stadig nærmere ned af skrænten, mens han med mellemrum stirrede intenst på mig. Han lod dog ikke til at være særlig nervøs for den mærkelige myggemagnet, der stod nede midt på vejen, men han var tydelig nysgerrig, og jeg tænkte for mig selv, at det ville blive hans død en dag, hvis han ikke lægger den vane fra sig. Jeg så med tiltagende undren den lille buk komme nærmere og nærmere. Tilsidst var han kun 5-6 m. fra mig og jeg kune tydelig høre ham nippe blade af en lille busk ved siden af ham. Mine ben var begyndt at ryste og det ville ikke vare længe, inden jeg ville tabe riflen af bare træthed i arm og hånd. Jeg havde da stået låst i samme stilling i ca. 25 minutter, tjekkede jeg af bagefter. 5-6 meter, det var da utroligt, men alt skal jo som bekendt have en ende, således også her. Pludselig stivnede bukken et øjeblik og satte af for fuldt tryk hen ad siden på bakken. Jeg havde stået og tænkt på, at hvis jeg nu havde ønsket at skyde ham, hvordan jeg så skulle have båret mig ad, for situationen var alt andte end let. Jeg havde en idé om, at han vilel stoppe efter nogle meter for at se, hvad der skete, så da han sprang, lod jeg jagtstolen falde og hev riflen i anslag. Han stoppede da oghså 20 m. henne, men kun for et øjeblik, for da havde han fået mig til at gøre det, han ville have mig til: At røre mig. Bøv Bøv og han var i fuldt spring ved at bringe sig i sikkerhed. Kunne jeg have nået det? Måske, jeg havde krydset på bladte af ham et brøkdel af et sekund før han sprang, men det ville under alle omstændigheder have været noget japperi, så jeg var glad for at det var en lille spidsbuk, som jeg alligevel ikke ville skyde. Se det var en oplevelse, der er værd at huske. Jeg blev for i øvrigt også mindet kraftigt på det de følgende dage p.gr.a. de mange snese mygeg stik, som plagede mig det meste af en uge. Myggestik eller ej, jeg ville nødig have været oplevelsen foruden. Selv her, godt et halvt år efter, står det hele klokkeklart i min hukommelse.

Resten af bukkejagten gik uden de store oplevelser. Jeg havde dog nogleaftener med at pyrsche mig ind til en smalrå på samme lokaliett adskillige gange. Da jeg mest har brugt anstandsjagt på bukke, var det rigtig god træning i pyrsch. Jeg var 5-6 gabge inde på 40-50 m. Fra hende uden at blive opdaget, og jeg fandt ud af, at det var lige så svært at komem væk igen uden at blive opdaget.

Tiden gik og det blev sommerferie med de aktiviteter, der hører den til, og jeg mistede mere og mere modet på bukkejagten, da det så ud til at det i år ikke ville lykeks mig at få en buk. Efter en lang pause blev det så den sidste aften, jeg havde egentlig ikke den store lyst, men jeg måtte afsted. Jeg havde da fået så meget erfaring og lyst til pyrsch, at jeg valte denne jagtform. Jeg listede stille gennem reviret indtil jeg kom til de omtalte bakker. Jeg kiggede over bakkekam men lige foran mig kunne jeg nikke genkendende til mig gamle veninde, smalråen, som stod ovre på den næste bakke, ca. 70 m. ude. Jeg havde god mørk baggrund, så der var ikke store chancer for at blive opdaget, så jeg tænkte, jeg ville bruge den sidste halve time af bukkejagten til at nyde synet af det smukke dyr. Jeg satte mig godt tilrette på et træstød og betragtede hende i kikkerten. Pludselig syntes jeg, hun gjorde noget mærkeligt, keg ved ikke engang hvad, der var vare noget, der ikke var som de andre gange, jeg havde betragtet hende. Det sad jeg så og undrede over lidt, og pludselig så det ud som om hun var opmærksom på noget nedenfor hende.

Tanken om en buk slog mig, men det ville være vanskeligt at komme til at se længere ned af bakken, da det ville betyde at jeg skulle rejse mig og dermed blotte mig helt for råen. Det skulle dog prøves - briste eller bære. Jeg rejste mig meget langsomt og mon ikke der var en buk nedne for hende. Han stod og pillede hindbær ud af en busk 5-6 m. fra hende. Hvad nu, skulle jeg kravle tværs over bakketoppen, som jeg sad ved, fuld synlig for råen, eller skulle jeg forsøge at skyde bukken, halvvejs knælende, hvor jeg var, stadig fuld synlig for råen? At komme de 10 m. tværs over en åben bakkekam fuldt synlig for råen, fandt jeg dog var at udfordre skæbnen for meget, så jeg valgte at skyde, hvor jeg var. Men råen var nu ved at vise tegn på nervøsitet, så det var ved at være sidste udkald. Efter en lang gang nedstiiring fra råens side, blev hun rolig igen og bebyndte at æse. Jeg rejste mig langsomt op, mens jeg holdt skarpt øje med råen, som nu igen var meget opmærksom på mig, men af en eller anden grund blev hun roligt stående. Bukken stod der også endnu, men situationen var ved at være uholdbar p.g.a. råen. Han stod med ryggen til mig, men da bakken, hvor han stod var meget stejl, og jeg var på et betydeligt højere sted, kunne han sagtens skydes uden at ødelægge noget særligt. Jeg kørte korset op langs ryggen af hamog standsede midt mellem skulderbladene og beregnede, hvor kuglen ville gå ud foran øverst på bringen. Så lod jeg kuglen gå. -Intet højt spring op i luften efterfulgt af en kort spurt, nej ingenting- de blev sgu bare stående begge to indtil jeg repeterede alt for højt og støjende, så var det farvel og tak! Det var med en væmmelig flad fornemmelse, at jeg gik til skudsteddet. Den busk, han havde stået ved var let fundet og hvert et blad blev vendt indtil flere gange. Der var intet, ikke en blodsdråbe, ikke et hår, jeg blev der ca. en time, indtil mørket faldt på. Det var en af de bedste bukke, jeg havde set i de år, jeg var kommet på reviret, en høj kraftig seksender, svær og kompakt af krop og næsten en halv gang større end smalråen. Sikke en afslutning på bukkejagten 1995. Jeg havde ikke lyst til at komme hjem og berette om min dåd, og mens mørket faldt på, gik jeg stille og i elendigt humør ud af skoven. Var det en slyngelstreg, jeg havde begået ved at skyde fritstående i en dårlig stilling? Måske, jeg ved det ikke, men jeg ved, at jeg i år har trænet betydeligt mere med riflen end jeg plejer. Ca, 100 skud i alle stillinger, mange fritstående med tilfredsstillende resultat, så jeg følte mig sikker på den buk.

Nå, men han hænger jo alligevel på ærespladsen på min væg, og hvordan så det? Jo, den 7. oktober var jeg inviteret på jagt på naboreviret, og i den sidste såt fik jeg en post helt ude ved den sydlige skovkant på en nordvendt skrænt, en lille km. fra mit eget revir. Solen stod lavt, og jeg stod lige akkurat i skygge af bakkekammen, da drevet blev blæst i gang. Få sekunder efter kom et dyr springende oppe på kanten. Fuldt oplyst af den endgående sol, så jeg en kraftig opsats, en svær og stærk krop. Han ville passere mig på ca. 12 meters afstand og i en lille lysning mellem træerne faldt han med et skud femmere på halsen.

Jagt på råvildt med hagl kan også være en fornøjelse, hvis den drives rigtig. Nu hænger han der på væggen, tung, svær regelmæssig og med rosenkransene vokset helt sammen. Jeg havde nok hellere set ham falde for en god kugle den dag i juli, men på den anden side, så havde han jo ikke haft det sjovt med smalråen i sensommeren, vel?

AC